ISSN 2345-1181 eISSN 2537-6136 Revista „Arta”, unica publicaţie ştiinţifică în domeniul artelor din Republica Moldova, urmează politica eticii internaţionale a publicaţiilor ştiinţifice care vizează lupta împotriva contrafacerii şi lipsei de onestitate știinţifică, prevăzute de Codul Eticii Editoriale COPE.
Arta preistorică în spațiul românesc. Autor: Rodica Ursachi, doctor în studiul artelor, Facultatea Arte Vizuale și Design, UPSC
Copyright (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Dimitrie Cantemir – primul muzician român de anvergură europeană. Reflectări şi recunoaşteri în cultura occidentală şi românească (II)
Acest text analizează dimensiunea teoretică și creatoare a activității muzicale a lui Dimitrie Cantemir, evidențiind rolul său fundamental în sistematizarea muzicii otomane. Principala sa operă, Cartea științei muzicii, este prezentată ca un document de referință în care voievodul a introdus un sistem original de notație alfabetică (folosind caractere arabe) pentru a fixa teoretic o tradiție bazată anterior doar pe memorie și practică. Demersul urmărește eforturile de recuperare a acestui tezaur, începând cu Teodor Burada, primul cercetător român care a transpus compozițiile lui Cantemir pe portative europene (notația guidonică). Ulterior, studiile Eugeniei PopescuJudetz au clarificat controversele privind numărul lucrărilor sale, confirmând că tratatul teoretic și culegerea de melodii formează un corp unitar. Sunt menționate, de asemenea, contribuțiile cercetătorilor moderni precum Owen Wright și Victor Ghilaș, care au aprofundat analiza sistemelor de moduri (makam) și ritmuri (usul). Concluzia evidențiază statutul de spirit enciclopedist al lui Cantemir care a fost nu doar un teoretician și inventator de instrumente de măsurare a sunetelor (sonometrul), ci și un compozitor respectat, pedagog recunoscut, care a fondat o școală de muzică la Constantinopol. Moștenirea sa muzicală rămâne un pilon cultural ce unește tradiția orientală cu rigoarea științifică europeană.
Personalităţi remarcabile ale arhitecturii din Republica Moldova. Etti-Roza Spirer: 125 ani de la naştere
Aniversarea celor 125 de ani de la naşterea arhitectei Etti-Roza Spirer (16 aprilie 1900–30 martie 1990) a reprezentat un prilej deosebit pentru un moment de reflecţie cu privire la perenitatea valorilor identitare proprii proiectelor sale arhitecturale. Spaţiu pentru un dialog deschis a fost oferit de Institutul Patrimoniului Cultural. Masa rotundă, organizată în luna martie a anului curent, a reunit arhitecţi, urbanişti şi specialişti în domeniul patrimoniului cultural pentru a omagia devotamentul faţă de meseria de arhitect, demonstrat de reprezentanta sexului frumos care a declanşat afirmarea femeilor în domeniul arhitecturii la noi în ţară. În cadrul mesei rotunde participanţii la eveniment şi-au prezentat punctul de vedere, opiniile şi ideile prin comunicări cu un bogat material factologic, pentru determinarea tabloului real al proceselor din perioada postbelică şi influenţei arhitecţilor asupra acestuia.
Copyright (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Simbolismul transcendent al formelor și al cromaticii în creaţia pictoriţei Dany-Madlen Zărnescu
„Ca o zi a vieţii” – este titlul sugestiv al antologiei apărute recent la Editura Muşatinii din Suceava (în anul 2024) publicate în omagiul artistei plastice Dany-Madlen Zărnescu. Florilegiul - alcătuit de Doina Cernica cuprinde o colecţie de articole, documente şi afişe relevante, cronici de expoziţii, interviuri, studii critice şi analize asupra tehnicii colajului, alături de portrete artistice ale plasticienei (504 pagini de text şi ilustraţii). Prezenta lucrare a fost concepută, conform mărturiei autoarei „la zece ani de la trecerea în eternitate a pictoriţei Dany- Madlen Zărnescu”, având drept obiectiv stimularea unei reevaluări şi redescoperiri a operei sale artistice” [ 2, p. 9]. Volumul, amplu documentat, se structurează pe două direcţii principale: biografismul şi memorialistica.
Theodor Kiriacoff – 125 de ani de la naștere
Theodor Kiriacoff a fost un nume foarte cunoscut printre iubitorii de teatru şi criticii teatrali din perioada interbelică şi cea postbelica. La Chişinău, Iaşi sau Bucureşti scenograful basarabean s-a bucurat de o apreciere bine meritata datorita spectacolelor pentru care artistul realizase costumele şi schiţele de decor. Ca sa inflelegem mai lesne rolul pe care l-a jucat Th. Kiriacoff în scenografia romaneasca, e firesc sa ne adresam izvoarelor de epocă şi să urmărim evoluţia genului pe care l-a îmbrăţişat, analizând totodată nivelul la care se profesa această artă în prima jumătate a secolului XX, la apariţia în scenă a pictorului.
Aniversarea a 60 ani de activitate a Departamentului Arhitectură - istorie, destin și valoare a Școlii de Arhitectură din Republica Moldova, Universitatea Tehnică a Moldo
Școala de Arhitectură din cadrul Universității Tehnice a Moldovei are o istorie și parcurs academic remarcabil, fiind inregistrată în 1964 odată cu întemeierea Institutului Politehnic „S. Lazo” din Chișinău (actualmente UTM), cu denumirea de Catedra Arhitectură şi Construcţii Inginereşti, în cadrul Facultății de Inginerie și Construcții. Prima admitere la specialitatea Arhitectură a avut loc în anul 1965. Arhitectul Viktor Smirnov în anii 1965-1974, a exercitat funcția de șef de catedră, numit prin ordinul rectorului Institutului Politehnic „S. Lazo”, prof. univ., dr. hab., Sergiu Rădăuțanu.
Moștenirea artistică a sculptorului Alexandru Plămădeală. 85 de ani de la trecerea în neființă a sculptorului
Potenţialul artistic înalt al marelui sculptor al Basarabiei interbelice, Alexandru Plămădeală (1888-1940) a marcat arta plastică autohtonă, amprenta lui edificatoare resimţindu-se până în prezent. Trecerea de la formele artei ţărănești la înaltele standarde ale artei universale a devenit posibilă datorită căutărilor teoretice și practice ale maestrului, care, alături de predecesorii săi Terentie Zubcu și Vladimir Ocușco, a reușit să aducă întreaga artă academică universală spre asimilare tinerilor talente din Basarabia. Studiile lui Alexandru Plămădeală au început la cursurile de artă de la Școala Comunală de Desen din Chișinău, condusă de Vladimir Ocușco, apoi, în anii 1912-1916, au continuat la Școala de Pictură, Sculptură și Arhitectură din Moscova, unde i-a avut în calitate de profesori pe Serghei Volnuhin și Konstantin Korovin. Revenind la Chișinău, în 1918 și în 1919, fiind numit în funcţie de director al Școlii de Arte Plastice, el se va autoperfecţiona încontinuu, îndrumând tânăra generaţie de plasticieni.
Arta şi activismul din Republica Moldova în revista „Arta” din România
Ediţia recentă a revistei Arta din România dedicată unei problematici stringente, aduce în prim-plan relaţia complexă dintre artă şi activism în spaţiul pruto-nistrean. Revista ARTA — publicaţie de arte vizuale a Uniunii Artiştilor Plastici din România — a apărut în perioada socialistă între 1954–1993, şi-a întrerupt apariţia între 1993–2010 (cu o scurtă reluare în 2000–2001), a fost relansată în 2010, fiind în prezent editată de UAP, cu sediul redacţional în Bucureşti.
Cetatea Chilia. Aspecte istorico-arhitecturale, autor Mariana Șlapac
Căutarea și descoperirea orașelor dispărute este un vis al istoricilor și arheologilor din toate timpurile și de pe toate meridianele, de la Troia lui Homer și Atlantida lui Platon, până la Sicambria și la capitalele fostelor regate medievale din Asia de Sud-Est și America de Sud. La noi este destul să amintim orașul Helios al geților din Câmpia Munteană „vizitați” de Alexandru Macedon în 335 î.d.Hr., capitalele lui Dromichaites și Burebista, Kreuzburg al Cavalerilor Teutoni din Țara Bârsei în 1225, Vicina dunăreană și cetățile Milcovia și Crăciuna din sudul Moldovei. Chilia («Troia românească», un calificativ vădit exagerat) face și ea parte din această categorie, dar paradoxal, amplasarea ei aproximativă pe teren nu a rămas necunoscută. Căci, așa cum dovedește, în urma unei analize critice a tuturor izvoarelor edite și inedite cunoscute până astăzi, autoarea acestei cărți, avem nu mai puțin de patru locații propuse specialiștilor: Chilia Veche și Chilia Nouă pe de o parte, Vâlcovul și Periprava pe de alta.
Tipologia si decorul tiglei de acoperis din Ucraina de Ves
Articolul examinează unul dintre cele mai răspândite tipuri de ceramică – țigla, care a fost utilizată în construcțiile religioase și laice. Studiul unui număr semnificativ de exemplare de pe teritoriul Ucrainei de Vest a permis determinarea principalelor grupuri tipologice și denumiri. Menționăm că, în sec. XV, țigla pentru bisericile și Primăria din Lvov era produsă de către olarii locali, mai târziu fiind o perioadă lungă de timp cumpărată peste hotare. Abia către finele sec. XIX s-a început producerea ei industrială, aici un rol deosebit avându-l cunoscutul arhitect din Lvov, Ivan Levinski, care a fondat în acest scop o fabrică. Împreună cu întreprinderile din Kolomeea, Dorohobîci și alte orașe din Galiția, a furnizat produse pentru acoperișurile diferitor tipuri de clădiri. Tipurile de țiglă sunt determinate de tehnologia producerii, materii prime, forme și scopul funcțional. Culoarea acoperișului depinde de compoziția argilei și metoda de ardere – de la nuanțe galbene deschise la roși și negru. Țiglele uneori erau acoperite cu rășină, angobate sau smălțuite. Unele țigle au inscripții în relief în latină sau chirilică (se menționează locul fabricației sau numele proprietarului întreprinderii). Articolul prezintă exemple de clădiri laice și încăperi utilitare de la finele sec. XIX cu acest gen de acoperișuri, cercetate de autor în timpul deplasărilor și expedițiilor întreprinse la înc. sec. XXI.
ISTORIA ŞTIINŢEI. STUDII INTERDISCIPLINARE
Universul artistic al Veronicăi Coteleva Toma: între tradiție și sensibilitate contemporană
În articol este analizată creația Veronicăi Coteleva Toma pe fundalul transformărilor artistice survenite în Republica Moldova după anii 1990, perioadă în care scena plastică s-a deschis către diversitate stilistică și libertate expresivă. Formarea artistică s-a sprijinit pe o cultură plastică solidă, cultivată în spiritul școlii naționale de pictură și îmbogățită printr-o asimilare sensibilă a valorilor artei europene. În lucrările sale, artista îmbină tradiţia picturii clasice cu o sensibilitate contemporană, dând naştere unei poezii vizuale marcate de sinceritate şi rafinament. Natura statică, peisajul rural şi chipurile feminine devin pretexte pentru o meditaţie tăcută asupra frumuseţii şi efemerităţii lumii. Printr-un limbaj plastic matur şi interiorizat, Veronica Coteleva Toma propune o artă a echilibrului lăuntric, unde vibraţia culorii şi gestul pictural dezvăluie trăiri calme şi esenţializate. Creaţia plasticienei îmbogăţeşte patrimoniul cultural naţional, afirmându-se prin autenticitate, delicateţe şi o expresivitate reţinută, dar pătrunzătoare
"Genius loci” în ex-librisul moldovenesc
Prezentul articol este dedicat fenomenului genius loci în contextul semnului de carte, luând în considerare influența aspectelor istorice, culturale și mitologice privind formarea ex-librisului artistic. Este explorată tema interacțiunii dintre identitate, loc și artă, avându-se în vedere și semnificația spațiilor memoriale în procesul de conservare a patrimoniului cultural. Examinarea ex-librisului prin prisma genius loci permite stabilirea semnificației sale, iar relația dintre artă, personalitate și loc formează un strat cultural unic, care reflectă spiritul epocii și contribuie la conservarea identității locale. Astăzi o sarcina importantă este de a atrage atenția asupra subiectului ex-librisului și a rolului său în istoria culturală a urbei. Acest lucru va face posibilă nu numai păstrarea tradițiilor graficii în miniatură, ci și integrarea lor în noi formate artistice și de cercetare. Pe exemplul Casei-Muzeu „A.S. Pușkin” din Chişinău se demonstrează cum spaţiile comemorative devin centre de atracţie pentru artişti ex-librişti, inspirându-i la crearea unor opere de valoare. Conceptul de genius loci, legat de locurile memoriei și de înțelegerea artistică a acestora, poate deveni baza unor proiecte interdisciplinare care vor uni arta, istoria, urbanismul și activitatea muzeală.
Шнеер Коган – первый директор Кишинёвского художественного училища
Acest articol este dedicat artistului plastic și pedagogului moldovean Șneer Gherțovici Cogan (1872-1940), primul director al Școlii de Arte Plastice din Chișinău, fondată de colegul său mai în vârstă Vladimir Fulghentievici Okușko (1862-1919) pe baza Școlii orășenești de desen. Contribuția sa atât la învățământul artistic, cât și la artele plastice din regiunea noastră nu este mai puțin importantă decât cea a colegilor săi Iosif Stepankoski, Nicolai Golânski, Terenti Zubkov, Vasili Blinov, Vladimir Okușko, Vasili Tarasov, Auguste Baillayre, Alexandru Plămădeală ș.a. Născut la Orhei, el a vizitat centre culturale importante, unde a făcut cunoștință cu cele mai avansate realizări ale timpului în domeniul artei. După ce a studiat la Odesa și München, a activat perioade îndelungate la Königsberg, Tel-Aviv și Istanbul. În anii interbelici, Ș. Cogan, spre deosebire de majoritatea camarazilor de breaslă, a combinat cu succes activitatea de creație cu lucrul didactic, lasând în urma sa o întreagă constelație de discipoli talentați.
Архитектурное образование как региональное явление северо-западной Германии: Карлсруэ, Дармштадт и Гамбург в XIX веке
Prezentul studiu este dedicat analizei comparative a educației arhitecturale în secolul al XIX-lea, cu accent pe trei centre majore din nord-vestul Germaniei — şcoli de arhitectură din Karlsruhe, Darmstadt și Hamburg. Aceste centre au fost alese datorită importanței lor ca cele mai mari instituții regionale de învățământ din acea perioadă, precum și pentru diferențele dintre structurile lor instituționale, abordările pedagogice și gradul de implicare în procesele de dezvoltare urbană și socială. Se examinează formarea și evoluția școlilor de arhitectură, etapele-cheie ale instituționalizării și influența unor educatori importanți și a abordărilor metodologice. Se acordă o atenție deosebită echilibrului dintre componentele tehnice și artistice din cadrul programelor de studiu, precum și reacției învățământului arhitectural la industrializare și urbanizare. Școala din Karlsruhe este analizată ca un exemplu timpuriu al modelului politehnic, școala din Darmstadt — ca o instituție cu orientare inginerească, deschisă către modernism, iar școala din Hamburg — ca un caz de instruire arhitecturală aplicată, strâns legată de reconstrucția orașului. Studiul arată contribuţia școlilor de arhitectură la definirea standardelor profesionale, înfăţişând în același timp realitățile sociale și regionale. O sinteză comparativă evidențiază parametrii-cheie, precum structura instituțională, metodele de predare, implicarea în proiecte practice și orientarea profesională. În final, este evidențiată diversitatea modelelor de formare arhitecturală în Germania secolului al XIX-lea, conturate de contextul regional și prioritățile culturale și politice.
Orizonturile maritime ale Chiliei: orașul și perspectivele sale în gravura Kilianova a lui Nikolaus Kleemann
Articolul analizează gravura din secolul al XVIII-lea a lui Nikolaus Kleemann, Kilianova, care înfățișează o vedere a cetății Chilia. Autorul articolului se concentrează pe interpretarea gravurii ca text vizual. Articolul subliniază faptul că studiile istorice au folosit gravura fără a-i lua în considerare conținutul simbolic. O atenție deosebită este acordată figuranților, tehnicilor de compoziție și distorsiunilor conștiente întreprinse de autorul gravurii. Autorul demonstrează în articol că gravura Kilianova este o sursă istorică valoroasă care permite nu numai reconstrucția imaginii pierdute a Chiliei din secolul al XVIII-lea, ci și înțelegerea percepțiilor europenilor despre regiune, precum și particularitățile percepției și interpretării a ceea ce a văzut călătorul. Lucrarea propune o analiză mai profundă și mai cuprinzătoare a conținutului simbolic al operelor de artă în cercetarea istorică.
Ieromonahul-zugrav Anatolie Zdoicevschi (1749-1827), cetăţean al Rzeczpospolitei, al Moldovei şi al Imperiului Rus
Crizele au mobilizat dintotdeauna comunităţile şi indivizii la unitate şi creativitate, cu atât mai mult stările ieşite din comun au stimulat individual sufletele creatoare. Exact asemenea condiţii, de război şi prigoană confesională, existau la sfârşitul secolului al XVIII-lea - începutul secolului al XIX-lea în Moldova, dar şi în Podolia Poloniei. Această perioadă îi revine să se realizeze tânărului pictor Anatolie Zdoicevschi. Născut şi educat în oraşul Şarhorod, după moartea tatălui său, trece Nistru în Moldova, unde după dezastrele lăsate de războiul ruso-turc din anii 1768-1774 află un spaţiu propice pentru a se realiza în arta iconografică. Tot aici, în noua sa patrie, fiind un exponent al tagmei sacerodotale, la insistenţa comunităţii cineşăuţene, este încurajat să primească hirotonia în preot. Urmările războiului ruso-austro-turc din anii 1787-1792, îl fac să se întoarcă în Polonia, stabilindu-se apoi şi în Ucraina Hănească. Moartea prematură a soţiei sale, îl determină pe preotul-iconar să revină în Moldova, unde primeşte mantia monahicească. Sufletul său creator nu i-a permis să urmeze întru tot ascultarea, provocândul la noi realizări artistice. Activitatea sa iconografică a format alături de alţi creatori un concept artisic care şi-a lăsat urma în arta iconografică din Moldova.
Un străvechi monument megalitic de lângă Chişinău. „Pietrele înşirate” din valea Bâcului
Până către finele secolului al XIX-lea, la nord-vest de oraşul Chişinău se înălţa un remarcabil monument istoriс – un şir de menhire, i.e. un şir de blocuri impunătoare de piatră, prinse vertical în pământ. Menhirele se aflau în preajma unui binecunoscut în trecut obiect geografic situat în valea râului Bâc, care purta denumirea de Cheile Bâcului. Menhirele şi Cheile Bâcului pe parcursul a mai bine de trei secole au fost menţionate şi descrise, dar şi analizate în ceea ce priveşte provenienţa şi semnificaţia, în lucrările şi notiţele diferitor cercetători, călători, literaţi şi amatori de „antichităţi”. Elaborarea acestui studiu se bazează pe intenţia de a aduna împreună şi a examina toate datele acumulate despre ele (inclusiv şi surse anterior neutilizate în acest sens), de a determina în fine locul de amplasare al acestora pe harta topografică, contextul geografic, dimensiunile lor, de a preciza când şi în ce circumstanţe ele au fost distruse.
Arhitectura complexelor educaționale spirituale
În lumea modernă, problema identificării unor mecanisme de interacțiune între diferite religii, creșterea nivelului de toleranță și toleranța față de reprezentanții altor culturi devin din ce în ce mai relevante și necesare. Consolidarea legăturilor interculturale și interreligioase va ajuta la evitarea multor conflicte. În acest sens, problema formării unor complexuri educaționale spirituale moderne cu un mediu multicultural confortabil pentru instruirea unor persoane tolerante, cu o înaltă educație, este extrem de relevantă. Scopul acestui studiu constă în elaborarea de recomandări referitoare la proiectarea complexurilor spirituale și educaționale pentru reprezentanții diferitor religii. Pentru realizarea studiului s-au utilizat metode teoretice și empirice (metoda analizei comparative, sondaj de teren, design experimental). În urma studiului au fost formulate principii științifice pentru proiectarea unui complex spiritual și educațional în vederea obținerii diferitor niveluri de învățământ la reprezentanții diferitor religii: de la învățământul primar până la cel superior. S-a efectuat o analiză funcțională a complexului spiritual modern și s-a propus nomenclatorul optim al încăperilor pentru a asigura o educație cuprinzătoare, precum și o dezvoltare intelectuală și spirituală. Utilizarea principiilor științifice propuse pentru proiectarea complexurilor spirituale moderne va contribui la formarea unui mediu multicultural armonios, precum și la creșterea toleranței religioase în societate, la realizarea unității culturale și religioase, la reducerea nivelului de agresivitate și intoleranță
Pedagogia muzeală în serviciul formării culturii estetice a tineretului studios
Pedagogia muzeală are un rol semnificativ în formarea culturii estetice a tineretului studios, prin crearea unor medii inedite de cercetare, învățare și aprofundare a cunoștințelor în diverse domenii precum: istoria, cultura, știința și arta. Această lucrare reprezintă un studiu teoretico-aplicativ, axat pe valorificarea resurselor muzeale și a patrimoniului cultural în procesul de cultivare estetică a tinerei generații. Scopul cercetării rezidă în conceptualizarea formării culturii estetice a studenților-arhitecți și designeri prin integrarea unor principii și metode pedagogice specifice educației muzeale, adaptate realității socio-culturale contemporane, menite să contribuie la eficientizarea culturalizării estetice și la sporirea performanțelor academice ale acestora. În articol sunt expuse succint unele viziuni ale cercetătorilor: C. Cucoș, T. Filipski, A. Munteanu, М. Юхневич etc. cu privire la sensibilizarea estetică a studenților-arhitecți și designeri în contextul valorificării patrimoniului cultural. La fel, sunt propuse o serie de strategii pedagogice de educație muzeală, aplicabile în cadrul universităților cu profil artistic și orientate spre exploatarea optimă a potențialului educațional al muzeelor în procesul de formare a culturii estetice a studenților-arhitecți și designeri. Totodată, sunt prezentate exemple de bune practici educaționale care elucidează importanța muzeelor în dezvoltarea competențelor artistice și culturale ale studenților-arhitecți și designeri, oferindu-le oportunități de implicare în realizarea proiectelor de restaurare, conservare, revitalizare și reabilitare a monumentelor istorice și a bunurilor culturale, contribuind astfel la protejarea și promovarea valorilor artistice și arhitecturale, la consolidarea conștiinței și culturii profesionale etc.
Definiția operei de arhitectură în dreptul polonez. Reflexia unei probleme în bază de hotărâri judecătorești selectate
Scopul acestui articol este de a prezenta problema definirii conceptului de operă de arhitectură în dreptul polonez. Legea din 4 februarie 1994 privind dreptul de autor și drepturile conexe nu conține o definiție legală a unei opere de arhitectură, ceea ce cauzează mari dificultăți. Opiniile prezentate în literatura de specialitate de către comunitatea științifică par a fi utile în rezolvarea acestei probleme de definire. Cu toate acestea, interpretarea legii de către instanțele judecătorești este importantă. Jurisprudența are un impact direct asupra dezvoltării drepturilor specifice ale creatorilor (arhitecților). Investigarea cazurilor de încălcare a drepturilor de autor începe adesea cu determinarea dacă o anumită operă sau elementele sale sunt opere de arhitectură. Textul prezintă hotărârile instanțelor districtuale poloneze, ale curților de apel, dar și ale Curții Supreme.
Motive etnice tradiţionale în creaţia pictoriţei Eleonora Romanescu
Operele semnate de pictoriţa Eleonora Romanescu constituie o parte integrantă a patrimoniului cultural şi artistic al Republicii Moldova. Creaţia sa oferă un exemplu elocvent de îmbinare armonioasă între cultura tradiţională moldovenească şi limbajul artistic contemporan. În lucrările sale se resimte profund legătura cu motive populare, reliefată prin elemente decorative, o paletă cromatică bogată şi soluţii compoziţionale inspirate din natură şi din tradiţiile culturale ale meleagurilor natale. Prin abordarea unor teme precum viaţa rurală, portretul, peisajul şi natura statică, Eleonora Romanescu evidenţiază cu fineţe valorile estetice şi spirituale ale poporului moldovenesc. Prezenta lucrare determină particularităţile utilizării motivelor tradiţionale în creaţia sa, semnificaţia simbolică a acestora şi rolul lor în definirea identităţii naţionale şi a stilului artistic personal. Opera Eleonorei Romanescu explorează frumuseţea peisajelor şi naturii moldoveneşti prin viziuni intime şi individuale, fiind strâns legată de identitatea şi istoria Republicii Moldova, stabilind un dialog între tradiţia trecutului şi prezentul artistic al ţării.
Importanţa implementărilor stilistice ale nudului în creaţia sculptorilor din Republica Moldova
Nudul sculptural se manifestă în calitate de gen autonom al artei naţionale tardiv abia în primele decenii ale secolului XX. Alexandru Plămădeală abordează nudul complex, variind stilistic între romantism, realism şi modernism, înglobând tendinţele occidentale şi cele ruseşti. Opera lui Moisei Cogan înclină spre eclectism şi modernism. Lazăr Dubinovschi este inspirat de creaţia lui Emile Antoine Bourdelle. Iosif Cheptănaru este cel care interpretează nudul la interferenţa de culturi. Creaţia lui Iurie Canaşin are un început conceptual în întregul parcurs al artei universale. Constantin C. Constantinov tratează în nud aspectele psihologice. Ion Bolocan reduce forma stilizată şi generalizată la o imagine laconică. Ioan Grecu reactualizează moştenirea artistică universală în domeniul nudului. Dumitru Verdianu caută ”un echilibru” interior psihologic în nudurile din compoziţiile sale. Grigore Sultan elaborează o logică intrinsecă a nudurilor sale. Ion Zderciuc pledează pentru o armonie bipolară în cuplurile sale. Aderarea la realizările teoretice şi practice ale marilor maeştri europeni, ancoraţi la modernism şi eclectism, a servit ca punct de plecare pentru sculptorii din Republica Moldova, ei abordând nudul întotdeauna original şi inspirat.
Casele de cultură: de la începuturi la „cantonarea” în contemporaneitate
Instituţia căminului cultural începe să se contureze în Basarabia în perioada interbelică, în urma reunificării vechii provincii româneşti cu România Mare. Înfiinţarea acesteia se datorează necesităţii eradicării analfabetismului şi culturalizării populaţiei rurale după Primul Război Mondial. Iniţial, majoritatea căminelor culturale funcţionează în clădiri reutilizate. Treptat însă, acţiunile autorităţilor locale în mediul rural sunt îndreptate în prioritate spre construirea clădirilor noi. După schimbarea regimului politic, activiştii comunişti continuă să acorde o atenţie sporită importanţei pe care instituţia căminului cultural o are în viaţa satului. Primul deceniu postbelic este reprezentat de arhitectura de factură clasicistă. De la sfârşitul anilor ’60 ai secolului trecut, arhitectura Caselor de cultură devine aproape în întregime standardizată. Pentru a o diferenţia, pe faţadele clădirilor sunt realizate mozaicuri, ce le aduce acestora identitate unică. Apreciate ca valoroase, Casele de cultură necesită actualmente protecţie. Supravieţuind actelor de vandalism din anii 1990, abandonării, intemperiilor şi dezastrelor naturale, edificiile se confruntă astăzi cu reparaţiile capital.
Reprezentări ale interiorului rural şi urban în pictura moldovenească din anii 1980
În anii 1980, pictura moldovenească a reflectat transformările sociale şi culturale ale perioadei printr-o redescoperire a identităţii naţionale. Artiştii s-au îndepărtat treptat de realismul socialist, integrând elemente de simbolism, expresionism şi stilizare.Interioarele rurale şi urbane au devenit subiecte frecvente, surprinzând viaţa cotidiană şi valorile tradiţionale. În lucrările unor artişti precum Ion Jumati, Elena Bontea, Dimităr Peicev, Mihai Statnîi, Tudor Zbârnea, Iurie Platon sau Valentina Brâncoveanu, motivele autohtone – ţesăturile populare, mobilierul rustic, flori şi obiectele casnice – au fost reinterpretate într-un stil personal. Aceste compoziţii depăşesc funcţia documentară, exprimând o conexiune profundă cu trecutul şi cultura naţională. Pictura devine astfel un mijloc de reafirmare identitară, integrând simboluri tradiţionale într-un limbaj artistic modern.
Valorile universale și naționale ale operei eminesciene reflectate în grafica națională din Republica Moldova
În contextul declarării anului 2025 drept an consacrat celebrării operei personalității lui Mihai Eminescu, venim să onorăm marele poet național prin imaginea creației artistice a plasticienilor din Republica Moldova. Chipul şi opera lui Mihai Eminesu au fost multiplu reflectate în diverse domenii şi genuri ale artelor. Opera marelui poet a inspirat un număr impresionant de făuritori care au realizat creații literare, muzicale și teatrale, cinematografice și de artă plastică. Ecouri eminesciene regăsim în creația pictorilor, sculptorilor și graficienilor, ultimii manifestând o predilecție anume confirmată prin numărul impunător de lucrări grafice. Având ca obiectiv evidențierea valențelor universale și naționale ale operei eminesciene, vom reflecta semnificațiile acestor însușiri în creația graficienilor moldoveni. Universul creației eminesciene urmărim în toate sferele vieții sociale, abordând întreaga problematică a existenței umane și universale. Astfel, artiștii au îmbinat ilustrarea operei eminesciene cu propriile viziuni despre cele mai frumoase manifestări ale spiritualității umane.
Geneza formei în viziunea lui Ion Daghi: O explorare a procesului creativ
Ion Daghi (1936-2022) a fost un artist plastic și pedagog remarcabil din Republica Moldova, cu o carieră artistică și academică impresionantă. Formarea sa la Școala Republicană de Arte Plastice din Chișinău și la Academia de Arte și Design din Harkov, urmată de obținerea titlului de doctor în pedagogie (1990), i-au oferit o bază solidă pentru a-și dezvolta o viziune unică asupra artei. Debutul său artistic în 1967, urmat de numeroase expoziții personale și de grup, precum și de realizarea unor lucrări artistice semnificative, i-au consolidat statutul de artist consacrat. În paralel cu activitatea artistică, Daghi a contribuit semnificativ la dezvoltarea metodologiei de predare a artelor plastice, publicând mai multe lucrări teoretice și participând la manifestări științifice. În acest articol, ne propunem să explorăm universul creativ al lui Ion Daghi, concentrându-ne pe geneza formelor, proces esențial în creație, așa cum este analizat în scrierile sale, și pe modul de transformare a inspirației în formă vizuală. Analiza oferă o perspectivă asupra rolului artistului ca creator vizual, iar cercetarea ilustrează transpunerea ideilor abstracte în forme palpabile, oferind o mai bună înțelegere a procesului de creației.
Reproiectarea mediului urban din Poltava (Ucraina) 1991–2025
Prezentul studiu examinează transformarea exteriorului urban al Poltavei din 1991 până în 2025, concentrânduse pe monumentele sculpturale, care constituie un sistem integru, și pe influența lor asupra imaginii artistice a orașului. Se analizează contextul secolelor XIX și XX, atunci când monumentele erau o parte integrantă a conceptului ideologic al orașului imperial clasicist. Exteriorul urban înainte de 1991 este caracterizat ca o dihotomie între cultura militaristă imperială rusă și patrimoniul istoric și cultural național ucrainean. Studiul determină factorii care au influențat tematica și amplasarea monumentelor moderne, clasificându-le după tematică, localizare și calitate artistică. Sunt formulate schimbările contextului cultural parvenite în spațiul urban în ultimii 34 de ani, ca urmare a adăugării de monumente moderne și a eliminării celor istorice. Studiul subliniază eforturile de reproiectare, ce au corectat dezechilibrul ideologic și au echilibrat exteriorul urban. S-a tras concluzia că a avut loc o schimbare pozitivă a identității artistice a Poltavei în direcția culturii naționale a Ucrainei și a istoriei locale, eliberată de rămășițele trecutului dependent. Sunt definite viitoarele direcții de căutare a formelor și mijloacelor în artă publică pentru reproiectarea ulterioară a exteriorului orașului.
Grafica satirică în creaţia plasticianului Ilia Bogdesco
Un loc distinct printre artiştii graficii satirice din Republica Moldova îi aparţine plasticianului Ilia Bogdesco (1923-2010). Artistul înscrie o filă importantă în istoria artei plastice naţionale inclusiv datorită realizării multiplelor foi umoristico-satirice care au fost prezentate publicului larg atât pe paginile revistei de satiră şi umor Chipăruş cât şi în cadrul expoziţiilor de artă. Cu o predilecţie specială faţă de grafica de carte şi caligrafie Ilia Bogdesco totuşi a creat de-a lungul anilor şi foi satirice care se înscriu în categoriile distinctive ale graficii satirice numite caricatură socială sau casnică şi caricatură de tip glumă. Prin intermediul lucrărilor sale plasticianul a contribuit la satirizarea şi biciuirea deprinderilor nedemne ale fiinţei umane. Acestea sunt prezentate artistic prin compoziţii laconice, în care ritmul, forma, exagerarea figurativului şi a detaliilor sunt exersate prin utilizarea conturului grotesc, a simbolurilor şi a alegoriei plastice care au favorizat promovarea unor mesaje cu rol educativ. Experimentând cu un spectru larg de mijloace plastice Ilia Bogdesco reprezintă artistic valenţe satirice îndreptate împotriva birocraţiei, bârfei, linguşelii, lăcomiei şi alte vicii umane. În mare parte, foile satirice realizate de către plastician sunt executate în acuarelă sau tuş. În totalitate, creaţia plasticianului Ilia Bogdesco din domeniul graficii satirice se încadrează organic în particularităţile tematice, semantice şi estetice ale perioadei în care au fost realizate, iar prin operele sale umoristico-satirice şi-a adus aportul personal la valorificarea şi a graficii satirice alături de grafica de carte şi cea de şevalet exersate de către grafician pe parcursul carierei artistice.
Arhiva Naţională a Moldovei şi priorităţile achiziţiilor publice ale operelor de artă între anii 1944-1962
Muzeul Naţional de Artă al Moldovei deţine una dintre cele mai importante colecţii ale patrimoniului artistic de la noi. Cu opere de artă naţională şi europeană care însumează peste 39 de mii de exponate, fără cele pierdute în perioada celui de-al Doilea Război Mondial, valoarea acestora este inestimabilă. Istoricul acestor colecţii constituite în perioada existenţei RSS Moldoveneşti a fost la originea unor mituri sovietice, conform cărora Ermitajul, Muzeul Puşkin sau Muzeul Rus şi Galeria Tretiakov au făcut donaţii generoase pentru fondarea muzeului de artă din Chişinău. Însă situaţia reală a fost complet diferită. Această discrepanţă o descoperim studiind documentele Fondului cu numărul 2939 al Arhivei Naţionale a Moldovei unde se află dosarele Muzeului Artistic de Stat al RSSM în limita anilor 1944-1962 şi 1962-1972, cu numeroase procese verbale de achiziţii sau donaţii. Anume aceste documente ne permit să înţelegem cum şi de ce s-a apelat la o formă hibridă de propagandă, reieşind din politica de dezinformare pe care au dus-o instituţiile sovietice pe teritoriul fostei Basarabii interbelice. Ele demonstrează şi demontează, cu lux şi amănunte, metodele de a spune adevăruri pe jumătate adevărate şi pe jumătate false, care desfiinţează existenţa acestor mituri