(untitled) (Revista ARTA, 2026)
Acest text analizează dimensiunea teoretică și creatoare a activității muzicale a lui Dimitrie Cantemir, evidențiind rolul său fundamental în sistematizarea muzicii otomane. Principala sa operă, Cartea științei muzicii, este prezentată ca un document de referință în care voievodul a introdus un sistem original de notație alfabetică (folosind caractere arabe) pentru a fixa teoretic o tradiție bazată anterior doar pe memorie și practică. Demersul urmărește eforturile de recuperare a acestui tezaur, începând cu Teodor Burada, primul cercetător român care a transpus compozițiile lui Cantemir pe portative europene (notația guidonică). Ulterior, studiile Eugeniei PopescuJudetz au clarificat controversele privind numărul lucrărilor sale, confirmând că tratatul teoretic și culegerea de melodii formează un corp unitar. Sunt menționate, de asemenea, contribuțiile cercetătorilor moderni precum Owen Wright și Victor Ghilaș, care au aprofundat analiza sistemelor de moduri (makam) și ritmuri (usul). Concluzia evidențiază statutul de spirit enciclopedist al lui Cantemir care a fost nu doar un teoretician și inventator de instrumente de măsurare a sunetelor (sonometrul), ci și un compozitor respectat, pedagog recunoscut, care a fondat o școală de muzică la Constantinopol. Moștenirea sa muzicală rămâne un pilon cultural ce unește tradiția orientală cu rigoarea științifică europeană.